УДК 001.89/.9(0.062)

Р86

Рундель Олександр

Наукове мислення. Аргументовані способи не приймати все на віру / Олександр Рундель. — К. : Віхола, 2023. — 176 с. — (Серія «Наукпоп»).

ISBN 978-617-8257-26-2

Наші органи чуття практично цілодобово постачають нам інформацію про навколишній світ. Мозок аналізує всі ці дані та формує уявлення про істинне чи хибне. Втім, на жаль, людський зір, смак, нюх не є досконалими, а наш розум інтерпретує ці відчуття суб’єктивно. Так у цілком упорядковану картину світу може закрастися помилка, і ти вже не розумієш — вірити власним очам чи покладатися на чужі слова? Цю дилему допомагає розв’язати наука, а саме — науковий стиль мислення.

У цій книжці науковець Олександр Рундель розповідає про інструментарій, яким користуються вчені, щоб пізнавати світ. Як досвід перетворюється в наукові теорії? Чим відрізняється наука від псевдонауки? Чому найпростіше пояснення іноді найправильніше? Чи є межа в здорового скептицизму? Чому світогляд циніка повертає нас до печерного мислення?

Про все це розповідає автор, водночас пояснюючи, чому не варто вірити «відкриттям», зробленим у секретних лабораторіях, і до чого тут наукова спільнота.

Між знаннями та користю не можна ставити знака рівності. Але знання є чудовим інструментом, щоб якусь користь від нього таки отримати. І якщо розглядати науку як інструмент у руках суспільства, то було би непогано, якби воно знало, що з цим робити, впевнений Олександр Рундель.

Усі права застережено. Будь-яку частину цього видання в будь-якій формі та будь-яким способом без письмової згоди видавництва і правовласників відтворювати заборонено.

© Олександр Рундель, 2023

© Яна Зіневич, обкладинка, 2023

© ТОВ «Віхола», виключна ліцензія на видання, оригінал-макет, 2023

Відгуки про книжку

Автор ставить за мету розкриття одразу декількох важливих питань. Чим наука є? Чим наука не є? У чому помиляються противники науки? Які філософські дискусії сформували науку? А отже, ця книжка не про захопливі відкриття, зроблені завдяки науці, а про те, наскільки захопливою є власне наука.

Помітно, що Олександр щиро вболіває за науковий світогляд і його присутність у житті кожного. Поміж рядків зчитується тривога щодо тих ситуацій, коли наукою нехтують. Наука потрібна, як і книги, які роблять її зрозумілішою для всіх нас.

Артем Албул, автор каналу «Клятий раціоналіст»

«Це вже пішла філософія», — кажуть пересічні люди, коли хочуть підкреслити відірваність розмірковувань від проблем реального життя. Коли ж науковці чують про філософію науки, чимало з них дратується: треба експерименти ставити, а філософствувати потім. Але в житті й науці ми регулярно ухвалюємо рішення, що базуються на філософських аргументах, навіть коли робимо це несвідомо. Олександр Рундель спробував прочинити підвалини нашого щоденного вибору у світі, переповненому інформацією, скориставшись методологією наукового методу. Книжка повна фізиків, філософів, історичних екскурсів — проте, перш за все, вона про те, як повсякденно відрізняти надійне знання від «демонів розуму». Однозначного й перевіреного рецепту не існує, бо міфологічна свідомість притаманна людині з дитинства, а маніпулятори та брехуни завжди вдосконалюють свої методи омани. Однак ця книжка пояснить вам, чому наука містить найоб’єктивніше знання та як послуговуватися нею з користю для себе.

Олексій Болдирєв, біолог, історик науки, науковий редактор порталу «Моя наука»

Вступ

Людина не має гострих міцних ікл чи кігтів або панцира, який би її захищав. За іншими фізичними параметрами ми теж поступаємося багатьом видам тварин, що живуть на цій планеті. Наша суттєва перевага над рештою істот — здатність формувати достатньо точні й повні уявлення про світ навколо та зважати на них, ухвалюючи рішення. Це можуть бути як рішення «маленької людини», що планує власне життя, так і найвищих посадовців, у чиїй відповідальності — долі цілих держав. Усім нам потрібно мати зв’язки з реальністю, щоб уявлення про світ були якомога ближчими до істини. Людство існує багато тисячоліть, однак у цій царині особливих успіхів удалося досягти лише в останні кілька віків. Подія, що обумовила ці успіхи, — поява науки в її більш-менш сучасному вигляді в ХVІ–ХVІІ столітті.

Вражає, що саме завдяки науці люди змогли здобути знання, яке дозволило створити різні технології, що досить надійно працюють. Багато з них виявилися дуже корисними — ефективне виробництво продуктів, медицина, транспорт, засоби зв’язку, комп’ютери та чимало іншого. Завдяки цьому про деякі проблеми, що були актуальні в минулому, сучасники знають тільки з книжок. Оскільки наука, без сумніву, — найуспішніший приклад побудови такої картини світу, нам корисно розуміти, що відрізняє її від альтернатив. Якщо глибоко копнути, то це досить складне питання, і для його ретельного аналізу знадобилося б значно більше сторінок, ніж ви побачите в цій книжці. Утім складні концепції побудовані з простіших цеглинок, і про найважливіші з них я розповім тут.

Сьогодні ми рідко маємо справу з прямими очевидними загрозами, як-от хижак десь у кущах. У суспільстві частіше одні люди шкодять іншим, вводячи їх в оману. Немає різниці, чи вам свідомо брешуть, чи просто помиляються — шкода все одно завдається. Тож для всіх нас дуже важливо вміти в житті якось на око визначати найтиповіші види помилок і брехні.

Хай як це дивно звучить, але тут нам стане в пригоді філософія. Вона розглядає так звані вічні питання: що таке добро, що людина може знати, як улаштований світ, що таке свобода тощо. Відрізняє ці питання від повсякденних те, наскільки вони всеохопні. Кожне з них стосується не певних ситуацій, а життя загалом. Найбільша проблема в тому, що можлива відповідь на «вічне» питання породжує купу нових запитань, не менш значних.

Отже, філософські дискусії вічні, але це не означає, що вони не дають користі! Насправді кожен з нас має власні переконання щодо багатьох філософських проблем. Відповідно вони впливають на певні рішення людини щоразу, коли вона робить вибір. Проте якщо особа не задумується, це означає, що її переконання сформував хтось інший. Добре, якщо він хоча б мав щирі наміри. Однак навіть у такому разі вам можуть сильно нашкодити.

Ще одна особливість власних поглядів на філософські питання полягає в тому, що вони зачіпають не якусь одну сферу вашого життя, а тією чи іншою мірою торкаються всіх. Тож бажано ознайомлюватися з «підводними каменями» спочатку з книжок — так безпечніше, ніж самостійно припускатися помилок, які хтось уже робив до вас.

У цій книжці я спробую лаконічно пояснити, що відрізняє науковий стиль мислення від інших та чому він вартий нашої довіри. Як людина, що має науковий ступінь і досить тривалий час присвятила науці, я можу багато чого про неї розповісти. Ви дізнаєтеся, які виклики стоять на шляху формування наукової картини світу та що про них думають деякі визначні, на мою думку, філософи. Їхні погляди можуть бути маяком у непевних ситуаціях. Також я матиму сміливість висловити особисті думки там, де це буде доречно. Навряд чи мені вдасться навести всі потрібні аргументи, але маю надію, що принаймні дехто з вас захоче дослідити ці питання глибше в інших книжках, товстіших і важчих. Оскільки відрізняти правду від помилки чи брехні нам потрібно не тільки в науковій лабораторії, доречно буде зачепити також питання суспільного життя. Я робитиму це обережно, бо все ж таки мій фах — фізика.

На початку книжки буде доречно подякувати тим людям, без чиєї допомоги вона навряд чи з’явилася б. Передусім я вдячний своїй дружині Ірині за всебічну підтримку мого хобі — популяризації науки. Поради моєї коханої завжди були винятково цінними. На читання чернеток різної стадії готовності, крім неї, знайшли час філософи Ірина Петленко та Дмитро Сепетий, антропологиня Тіна Полек, історики Тетяна Водотика та Олександр Алфьоров, психологиня Ілона Яремич, відома за ютуб-каналом «Пітятко», біолог Олексій Болдирєв, математикиня Катерина Терлецька, фізики Артем Забуга та Олександр Хрептак, а також антрополог і письменник Сергій Клемін. Їхні відгуки, зауваження та уточнення були дуже корисними. Окрема подяка — ЗСУ, Нацгвардії, ТрО та іншим захисникам і захисницям за те, що можна займатися творчістю, перебуваючи в безпеці, а також дипломатам, що переконують дружні держави підтримувати нашу країну в час повномасштабної війни, яку веде проти нас Росія.

Чи можливо пізнати істину?

Перед тим як шукати складних відповідей на це питання, подивімося, чим нас не влаштовують прості. Перша проста відповідь — наші думки існують тільки в голові й не мають зв’язку з реальністю. Відповідно істини або немає, або вона нам не доступна з якихось причин. Назвемо це песимістичним поглядом на істину, або пізнавальним песимізмом. Якщо людина його приймає, тоді їй лишається тільки зневіра та бездіяльність. Оскільки ми не можемо нічого напевно знати, то вірити нікому теж не варто. Будь-яке рішення не матиме достатніх підстав, а всі дії — сенсу. Видатний філософ і математик Бертран Рассел відзначав зв’язок між такими поглядами та авторитаризмом чи тоталітаризмом[1]. Дійсно, навряд чи люди, які не вірять у можливість знайти правду, всерйоз розраховують на верховенство права чи на ефективне управління державою. Такі особи, найімовірніше, не готові докласти зусиль для створення подібних інститутів. Про які чесні суди може йтися, якщо правди немає! Єдине, що людина з такими поглядами здатна всерйоз визнавати, — це власні інтереси. Я не побажав би вам мати справу з таким держслужбовцем.

Пряме заперечення можливості мати знання про світ здатне спричинити людині дискомфорт, тому прибічники пізнавального песимізму можуть приховувати його, ототожнюючи істину з користю: які погляди корисні, такі й правдиві. Хоча знання й здатні приносити користь, але вони не дорівнюють їй. Людина може чудово розуміти, що діється, і мати рацію, але опинитися в таких скрутних обставинах, коли залишається тільки змиритися. Також буває, що хтось помиляється, але одного разу випадково ухвалює рішення, що виявляється корисним. Потім, якщо цей випадок стає відомим, «пізнавальні песимісти» можуть століттями його згадувати й наводити як приклад усім прибічникам раціонального пізнання. Можна дістати певний зиск, ошукуючи інших. На мою думку, якщо хтось каже, що істина дорівнює користі тут і зараз, то в довгостроковій перспективі в нього не буде ані істини, ані користі.

Олексій Юрчак — антрополог, що досліджував культуру пізнього СРСР[2], розповідає, як совітські люди повторювали партійні гасла не через власні переконання, а тому, що це означало для них приналежність до спільноти. Так само він описує голосування «за», коли комсомольці піднімали руку на зборах, навіть не слухавши, про що йшлося на засіданні. Вони могли читати книжку або робити щось інше. Водночас Юрчак стверджує, що люди вважали «ненормальним» звертати увагу на фактичний зміст гасел, які треба було повторювати. Це ж лише «проформа». Колектив розцінював і «дисидента», який сперечався з лінією партії, і «активіста», готового до певних дій у своїй підтримці, однаково — як джерело проблем, загрозу для «нормального життя» спільноти. Тих, хто ставить «зайві питання», зазвичай не поважали. Цієї держави немає вже понад тридцять років, але значення слів, які я вище взяв у лапки, схоже, досі викривлені в суспільній думці — принаймні в частини наших сучасників.

Що ж буде, коли ми перегнемо палицю в інший бік — до пізнавального оптимізму? Припустімо, що за будь-яких обставин людина здатна знати чи хоча б упізнавати істину. Це можуть бути переконання про те, що істина завжди чітка й очевидна та за безпосереднього контакту сприймається саме як правда, або ж що справжнє знання походить звідкись із глибин нашого розуму (іноді вживають слово «інтуїція»). Наприклад, Френсіс Бекон (мислитель, що жив на межі ХVІ–ХVІІ століть) вважав, що варто тільки очистити свій розум від ідолів (по-нашому — стереотипів), і тоді істина йому відразу відкриється. Рене Декарт, який жив у ту саму епоху, теж був переконаний, що істина уявляється розуму ясно й чітко. Ці філософи, як і багато їхніх сучасників, висували подібні ідеї, щоб позбутися тиску зовнішнього авторитету церкви, яка явно не сприяла незалежному пізнанню світу. На той час такі переконання виявилися деякою мірою плідними, бо багато людей очистили свій розум від релігійних догм та інших забобонів і спромоглися здійснити перші дослідження. Плоди розвитку науки, яка тоді зароджувалася, сьогодні присутні в усіх сферах нашого життя. Однак не думаю, що перші дослідження здійснювалися згідно з подібними уявленнями (усе ж таки, критерієм перевірки в них були досліди).

Видатний філософ ХХ століття Карл Поппер вважав, що корені оптимістичних поглядів на істину сягають принаймні античних часів і подарували сучасній науці деякі корисні звички — наприклад, звичку наводити першоджерело під час переказу ідей. Однак у такого погляду теж є вади. Думаю, ні для кого не секрет, що різним людям бувають очевидними різні речі. Коли таке трапляється, то немає штангенциркуля, яким вони могли б «помірятися», хто більше звільнився від догм і забобонів, чий розум чистіший або ясніший. Отже, постає потреба в новому авторитеті, який був би вищим за тих, хто сперечається. Добре, якщо це буде авторитет наукової спільноти. Утім може статися так, що цю монополію в суспільстві захопить хтось, у кого інша мета, ніж пошук істини. Мабуть, тому Поппер наголошував на небезпеці обох крайніх поглядів на можливість пізнати світ — як песимістичного, так і оптимістичного[3]. Обидва потенційно загрожують несвободою!

Карл Поппер вважав, що невігластво — це не просто відсутність знання, як могло б здатися на перший погляд, а певне спрямування думки, що породжує відразу до пізнання. Коріння цього можуть бути в уявленні, що істина — це щось ясне та очевидне. Ми знаємо, що сучасні наукові теорії далеко не завжди такі. Дуже часто вони занадто складні й вимагають у людини, яка хотіла б їх опанувати, довгої підготовки. Прибічник «очевидної істини» може на старті відкинути ці теорії, бо в них буцімто навмисно все ускладнюється. В інших розділах цієї книжки ми переконаємося, що це не єдиний можливий погляд на науку, який заважає її опановувати чи хоча б застосовувати. Також побачимо, що невігласи бувають привабливою ціллю для різних маніпуляторів, які постійно намагаються знайти вразливі місця в наших поглядах на пізнання світу та використати їх. Однак не варто думати, що хтось міг би навмисне створювати невігластво. Припускаю, що воно має цілком природне походження. Пізніше ми обговоримо це питання детальніше.

Також Поппер наголошував на легкості, з якою може відбуватися перехід між двома крайнощами в поглядах на можливість пізнавати світ. Маючи оптимістичний погляд на істину, можна обрати авторитет, який згодом себе не виправдає, і безмежно розчаруватися. Так само можна від думки, що нікому вірити не варто, прийти до визнання власного розуму як такого, якому відкривається очевидна істина. Не думаю, що перебування людини на такій «гойдалці» сприяє ухваленню якісних рішень.

Крайнощі в ставленні до істини — це погано. Яка поміркована позиція буде достатньо переконливою та безпечною? Вона полягає в тому, що людський розум здатний наближатися до істини, але завжди слід пам’ятати, що ми можемо помилятися. Навіть у тому, що нам зараз здається очевидним! Утім наші помилки не вирок для знань, а шанс на уточнення власної картини світу. Тільки треба їх розпізнати й зробити відповідні висновки. З наступних розділів ми дізнаємося, як це завдання виконує наука.

Висновки

Заперечення можливості знати істину, ототожнення її з користю (пізнавальний песимізм) та переконання, що істина очевидна (пізнавальний оптимізм), не сприяють зростанню наших знань. Також вони в разі поширення можуть стати небезпечними для суспільства, сприяючи становленню автократичних режимів різних штибів. Краще натомість розраховувати на наближення своїх знань до істини, але пам’ятати про можливість помилки.

1 Let the People Think : A Selection of Essays by Bertrand Russell. 1941, p. 77.

2 Alexei Yurchak. Everything Was Forever, Until It Was No More: The Last Soviet Generation (In-Formation), 2005.

3 Popper K. R. Conjectures and Refutations. The Growth of Scientific Knowledge. 1962.

Теорії, досліди й технології

Для розвитку наукового знання мало тільки піддати сумніву авторитет догм. Потрібно ще якось перевіряти свої припущення. Ми вже знаємо, що істина не відкривається розуму як щось очевидне, тож науковці в цьому покладаються на експерименти. З одного боку, здається природним, що органи чуття дають нам інформацію про навколишній світ. З іншого, вони недосконалі, а наш розум інтерпретує ці відчуття суб’єктивно. То коли ж треба вірити власним очам, а коли — чужим словам? У науці цю дилему вирішує відтворюваний дослід. Щоб він став справжнім аргументом для наукової спільноти, його потрібно детально описати. Настільки детально, щоб інші члени спільноти могли за цим описом його повторити, знаючи всі важливі умови. Якщо науковці дістають такий самий результат, то цей дослід відтворюється. У такому разі вони братимуть його до уваги. Якщо не відтворюється або ви подали замало деталей в описі, тоді дослід не вважається аргументом для науковців. Це можна порівняти з рецептами популярних страв: якщо ви натрапили на рецепт борщу, тоді, приготувавши страву за ним, отримаєте борщ, а не уху чи солянку.

Які висновки ми можемо зробити з відтворюваного досліду? На що саме треба звернути увагу? Пізнання світу не починається з чистої дошки^4, а дослід має сенс, коли вже сформульоване певне твердження, яке ми й перевіряємо. Подейкують, що Карл Поппер робив зі студентами такий трюк — давав їм завдання спостерігати й записувати свої спостереження. Це показувало, що завдання «спостерігати» мало б сенс, якби було ясно, за чим саме треба стежити. Отже, наукове знання хоч і з’являється завдяки дослідам, але починається не з них. А з чого ж тоді?

Зазвичай людина прагне знань, коли намагається розв’язати якусь проблему. Звідси постає питання, і дослідник пропонує відповідь на нього. Ця відповідь — теорія. На її підставі дослідник робить прогнози, які й перевіряє експериментами. Якщо результат досліду суперечить прогнозу, тоді ця теорія спростована й треба запропонувати іншу. Якщо ж збігається з прогнозом, тоді теорія дістає певні підстави для довіри. Що більше теорія пройшла перевірок за різних умов, то більше підстав їй довіряти.

Часто крім терміна «теорія» використовують ще й інший — гіпотеза. Не знаю чіткого загальноприйнятого визначення різниці між цими поняттями. Мені навіть не відомо, чи воно існує. Фізики зазвичай гіпотезами називають часткові твердження, тобто такі, що стосуються одного конкретного випадку або вузького кола явищ. Теоріями ж називають цілісніші системи тверджень, які претендують на загальний опис широкого кола фізичних явищ і діють за будь-яких умов (або принаймні в дуже широкому діапазоні умов). Об’єднує ці два поняття одне — потреба перевірки дослідами. Оскільки гіпотеза — це щось простіше, то часто розвиток нових напрямів наукового знання починається з висунення гіпотез і їхньої перевірки. Лише згодом учені пропонують теорію, яку, звісно, теж перевіряють, роблячи на її підставі прогнози й переконуючись у їхній правильності.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.